Aliaţii au aterizat în Italia, care e ocupată de către germani.
În avansul spre nord, unde Mussolini încă deţine controlul,
armatele americane, britanice, canadiene şi franceze
sunt oprite de solida centură defensivă germană, de-a lungul liniei Gustav,
din zona Monte Cassino.
Construită pe vârful muntelui, e mănăstirea istorică Sf Benedict.
Aliaţii cred că germanii au transformat acest monument de 400 de ani vechime
într-un post de observaţie.
Peste 200 de bombardiere ale Aliaţilor vor lansa peste 500 t de bombe asupra mănăstirii.
În al Doilea Război Mondial, nimic nu mai e sacru.
Totul e transformat într-un infern.
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 6 INFERN
Aliaţii pornesc atacul, dar paraşutiştii germani îi resping.
Trupele germane sunt bine fortificate în dărâmăturile mănăstirii.
Nu s-a obţinut nimic prin bombardamente.
Aceste imagini au fost filmate de regizorul american John Huston,
care a fost trimis pe acest front în Italia.
A declarat ulterior:
A fost un masacru, pe un frig teribil.
Şi totuşi, Churchill a numit Italia "punctul fraged" al Europei.
Venind dinspre sud, prin Italia,
Churchill urmărea să cucerească Berlinul înaintea ruşilor.
Armata Roşie continuă să avanseze constant dinspre est.
Kievul e eliberat.
Armata germană, Wehrmachtul, se retrage din Ucraina,
ascultând ordinul lui Hitler de a distruge sistematic totul.
În Italia, după câteva luni, Wehrmachtul încă menţine linia Gustav şi Monte Cassino.
Generalul francez, Juin, propune să-i surprindă pe germani,
care au lăsat versanţii neapăraţi, considerându-i prea abrupţi.
Dar soldaţii neînduplecaţi ai regimentelor nord-africane şi poloneze,
au reuşit să urce muntele, punându-i pe Aliaţi în drum spre Roma.
Pe măsură ce Wehrmachtul se retrage
încă odată lasă în urmă numai distrugere.
Dar împreună cu Mussolini şi fasciştii rămaşi,
germanii vor păstra controlul asupra industriei din nordul Italiei.
Sunt ţintele atacurilor partizanilor italieni,
iar ei răspund cu o violenţă generalizată.
În acelaşi timp, în sudul Angliei,
maşina de război aliată, strânsă pentru debarcarea în Normandia, se pregăteşte.
În seara de 5 iunie, paraşutiştii se pregătesc de plecare,
vopsiţi şi tunşi în stil indian, pentru a prinde curaj.
Comandantul suprem al forţelor aliate, generalul Eisenhower, le spune:
Sunteţi pe cale să porniţi în cea mai mare cruciadă.
Planul e de a debarca pe cinci plaje,
pe o întindere de 100 km de-a lungul coastei Normandiei,
de la Sena la peninsula Cotentin,
unde Zidul Atlantic de apărare al germanilor e cel mai vulnerabil.
La miezul nopţii pe 5 iunie, planoare britanice şi avioane Dakota,
pline cu paraşutişti britanici, americani şi canadieni,
alunecă silenţios pe cerul Normandiei.
Paraşutiştii sunt primii care păşesc în Franţa ocupată.
Misiunea lor e să securizeze flancurile zonei de aterizare.
Flota aliată e pe drum. E cea mai mare adunată vreodată.
Aproape 5.000 de nave de debarcare şi de asalt.
Totuşi nu este detectată de către germani,
care nu pot efectua zboruri de recunoaştere din cauza furtunii.
Bombardamente şi proiectile de pe navele de luptă lovesc coasta,
dar ratează total ţintele de pe plaja codificată "Omaha".
Buncărele germane rămân intacte.
Primul val de asalt al trupelor americane se pregăteşte să atace defensiva germană
de pe plaja Omaha.
Printre ei se află scriitorul american Ernest Hemingway, corespondent de război.
Acesta scrie:
În timp de ne apropiam de ţărm în negura dimineţii,
bărcile de oţel în formă de sicrie luau straturi verzi, solide de apă,
care cădeau pe căştile soldaţilor înghesuiţi umăr la umăr,
într-o companie rece, ciudată, solitară, a bărbaţilor care mergeau la luptă.
Un alt corespondent de război, fotograful Robert Kapa, e prins şi el în acest iad.
El spune:
A fost cea mai urâtă plajă din lume.
Epuizaţi din cauza apei şi a fricii
stăteam întinşi pe o mică fâşie de nisip ud.
Peste 2.000 de soldaţi americani îşi vor pierde viaţa aici.
Când fluxul se apropie, soldaţii sunt prinşi între mare
şi focul armelor din cazematele germane.
Eisenhower pregătise un comunicat, în caz că debarcarea eşua.
Într-o scrisoare scrisă de mână scria:
Decizia de a ataca aici s-a bazat pe cele mai bune informaţii avute.
Orice vină sau greşeală a operaţiunii va fi doar a mea.
Dar un grup mic reuşeşte să urce, în bătaia focului inamic
şi neutralizează tunurile germane, cu ajutorul bombardierelor britanice.
Între timp, trupele canadiene au debarcat pe plaja Juno.
Este într-adevăr rezistenţă slabă, doar câteva împuşcături
care nu-i împiedică pe britanici să avanseze.
Puţinii soldaţi germani care au supravieţuit bombardamentelor se predau.
Comandourile britanice şi franceze debarcă pe a cincea plajă.
Aliaţii plănuiesc să debarce 326.000 de oameni.
Doar într-o săptămână, o medie zilnică de 10.000 de oameni,
3.200 de vehicule şi 15.000 t de provizii sunt transportate pe mare.
Pentru asta, e nevoie de un port.
Dar Aliaţii au decis să evite marile porturi, care erau bine apărate
şi au debarcat pe plajele Normandiei.
În schimb şi-au adus portul cu ei, construcţii gigantice numite Mulberry.
146 de chesoane din beton, de 61 m lungime şi cântărind 6.000 t,
au fost asamblate, creând diguri şi cheiuri,
unde Navele Libertăţii, cum au fost numite, puteau descărca.
Şantierele navale americane făceau o navă ca aceasta în fiecare zi.
În mai puţin de 3 ani, industria militară a făcut din SUA o supraputere.
Ţara a mobilizat mai mult de 11 milioane de oameni.
Armatele sale se află în Franţa, Italia, nordul Africii şi Asia.
SUA e atât de puternică,
încât la doar câteva zile după debarcarea în Normandia în Europa,
e capabilă să adune o a doua flotă în cealaltă parte a globului, în Pacific,
pentru a putea ataca insulele Mariane,
aflate sub control japonez.
Capturând insula Tarawa cu un an în urmă,
americanii vor acum să folosească insula Saipan
ca bază pentru bombardierele ce vor zbura spre Japonia.
127.500 de trupe, două treimi din ele puşcaşi marini, se pregătesc de luptă.
15 portavioane şi 900 de avioane vor strivi forţele aeriene japoneze,
într-o bătălie aeriană numită "Marea vânătoare de curcani din Mariane".
O lovitură fatală primeşte şi marina imperială japoneză.
Apoi apărarea japoneză din Saipan e lovită.
Dar când puşcaşii marini sosesc pe această insulă mică, lată de doar 9 km,
începe una dintre cele mai sângeroase lupte ale războiului.
Peste 15.000 de americani şi cel puţin 27.000 de japonezi vor fi ucişi sau răniţi.
La o lună şi jumătate după ziua Z luptele sunt încă puternice.
Aliaţii avansează, dar Eisenhower e îngrijorat.
Hitler e decis să-i reţină pe Aliaţi în Normandia,
pentru a proteja rampele de lansare pentru "arma terorii", racheta V1,
pe care o trage spre Londra din nordul Franţei.
Este prima rachetă de croazieră folosită vreodată.
V1 e o bombă zburătoare, cu motor pulsoreactor şi cu o tonă de explozibil.
Acest avion rapid, fără pilot e greu de interceptat şi doborât.
Britanicii le numesc "bombe zumzăitoare",
pentru că imită zgomotul motocicletei, care îi anunţă pe londonezi că vin.
Când rachetele V1 ajung în oraşul capitală,
combustibilul li se termină şi motoarele li se opresc.
Londonezii nu ştiu niciodată unde vor cădea.
Aproape 20.000 de rachete au fost lansate asupra Angliei şi Europei,
omorând 11.000 de oameni.
Dar chiar şi în aceste condiţii, britanicii îşi păstrează curajul şi calmul.
Dacă V1 nu reuşesc să-i demoralizeze pe britanici,
scopul lor era şi creşterea moralului germanilor.
Ani de zile, au fost nevoiţi să stea în adăposturi subterane.
Bombardiere americane ziua şi cele britanice noaptea,
demolează oraşele Germaniei, sub un covor de bombe.
Avioanele americane au lansat 1,4 milioane de tone de bombe,
atacurile Aliaţilor au făcut 600.000 de victime,
7.000.000 au rămas pe drumuri.
Acesta este rezultatul bombardamentului strategic,
care a urmărit distrugerea potenţialului industrial şi uman
din spatele efortului militar german.
În sediul Führerului, Vizuina Lupului, sub zâmbetele obligatorii,
mulţi ofiţeri ai lui Hitler sunt adânc îngânduraţi
mai ales cei din vechea aristocraţie militară prusacă.
În ultimul an, mulţi dintre ei s-au alăturat unui complot
pentru a scăpa de Hitler.
Unul dintre aceşti ofiţeri, colonelul Claus von Stauffenberg,
pune o bombă sub biroul lui Hitler,
în timpul unei conferinţe din Vizuina Lupului.
Această masă grea îl salvează pe Hitler.
Ea deviază explozia, care omoară 4 oameni şi răneşte alţi 20.
Despre tentativa de asasinat, Hitler spune:
Scăpând teafăr, sunt mai convins că marea cauză pe care o servesc
va trece de primejdiile prezente şi totul va ajunge la bun sfârşit.
Hitler este doar uşor rănit: o mână julită, timpanele perforate, părul ars,
dar incidentul îl traumatizează profund, afectându-i starea mentală,
intensificându-i cruzimea şi paranoia.
Îşi dezlănţuie răzbunarea.
Conspiratorii sunt judecaţi.
5.000 de suspecţi au fost arestaţi. 200 dintre ei au fost executaţi,
iar familiile lor deportate.
Nu ezită când vine vorba de executarea mareşalilor lui.
Deoarece a acceptat să-l înlocuiască pe Hitler ca şef al armatei,
Rommel este forţat să se sinucidă.
Hitler, în mod ipocrit, îi organizează funeralii de stat.
De acum încolo, puterea e în mâinile SSului.
Acum, nimic nu mai poate salva Germania.
Ruşii continuă să avanseze în est.
"Marele război patriotic" cum ei îl numesc, a luat o nouă întorsătură pentru ei.
Armata Roşie poate lovi cu o forţă care îi uimeşte pe toţi.
O resursă nesfârşită de oameni,
chiar şi după bătăliile extrem de costisitoare din Moscova şi Stalingrad.
Ofensiva din Belarus, din vara anului 1944,
e una dintre cele mai mari lupte ale celui de-al Doilea Război Mondial.
Frontul de est are o lăţime de 1.000 km,
dar ruşii sunt capabili să avanseze sute de kilometri în două luni,
distrugând 17 divizii ale armatei germane.
Wehrmachtul se retrage către Prusia de Est,
lăsând în urmă multe mii de victime.
Circa 50.000 de prizonieri germani vor defila prin Moscova.
În vest, Aliaţii obţin avantajul.
Pentru Wehrmacht, situaţia se înrăutăţeşte.
50.000 de soldaţi germani sunt luaţi prizonieri în buzunarul Falaise,
numit de germani, "Stalingradul din Normandia".
E o victorie necesară pentru Aliaţi.
Aliaţii măresc strânsoarea cu o nouă debarcare în Provence.
Armata franceză reorganizată are un rol major în această debarcare.
Africani, marocani, algerieni, tunisieni,
colonişti francezi şi tineri care au fost membri ai Forţelor Franceze Libere
ajută la eliberarea din Provence.
Durează doar două săptămâni să elibereze întreaga coastă, până la Marseille.
Mişcarea de rezistenţă iese din umbră şi participă la eliberare,
la fel cum va face şi la Paris.
Parisul se răscoală. Baricade sunt ridicate în tot oraşul.
Majoritatea armatei germane s-a retras în est,
dar 25.000 de oameni au rămas în urmă, sub comanda generalului von Choltitz,
care a primit ordine de la Hitler să distrugă oraşul.
Izbucnesc lupte violente.
În a patra zi a revoltei, o unitate franceză,
a doua divizie blindată a generalului Leclerc soseşte din Normandia,
iar capitala e în sfârşit eliberată în dimineaţa următoare.
Germanii se predau,
iar generalul von Choltitz e dus la comandamentul lui Leclerc
situat în gara Montparnasse.
Hitler tocmai sunase şi adresase celebra întrebare a sa:
"Brennt Paris ?" "Arde Parisul ?"
Choltitz a preferat să se predea.
Acest ofiţer disciplinat din regimentul aerian
nu a respectat ordinul lui Hitler de a lupta până la ultimul soldat.
Apoi a sosit de Gaulle, cu vorbe grăitoare, pentru istorie.
Parisul a fost jignit, Parisul a fost distrus,
Parisul a fost torturat,
dar Parisul a fost eliberat !
În timp ce Franţa şi Belgia sunt eliberate treptat
şi Armata Roşie aşteaptă la porţile Varşoviei,
de cealaltă parte a globului, generalul McArthur revine în Filipine.
După ce a scăpat din asediul japonez cu trei ani în urmă, McArthur a spus:
Mă voi întoarce.
Întoarcerea e pregătită cu fast de echipa lui,
nelipsind legendara sa pipă cu ştiulete de porumb.
El declară:
Oameni din Filipine, m-am întors !
A sosit ceasul izbăvirii voastre.
Dar va dura patru luni eliberarea Filipinelor.
Manila, capitala, va fi cel mai devastat oraş al războiului, după Varşovia.
Sălbăticia şi cruzimea acestor lupte se datorează
descoperirii de către armata americană a execuţiilor în masă de ostateci
şi a lagărelor cu prizonierii americani supravieţuitori din 1941.
Pretutindeni în Pacific, războiul e marcat de această cruzime.
Peste tot aceeaşi confuzie a puşcaşilor marini,
captivi pe plajele acestor insule infernale.
Aceeaşi îndărătnicie sinucigaşă a japonezilor.
Pentru ei, predarea e ruşinea supremă.
Americanii nu-şi mai asumă riscuri.
Îşi urmează instinctul, trag şi nu mai pun întrebări.
Alături de imperialism, o altă cauză a Războiului Mondial e rasismul.
Rasismul a născut Auschwitzul, fabrica de omorât,
eliberat de ofensiva rusă în ianuarie 1945.
Ura pentru evrei, exterminarea lor,
a fost, după cum scria Hitler în "Mein Kampf", misiunea lui.
A trimis un milion de evrei la moarte în camerele de gazare de la Auschwitz.
Şase milioane au murit de foame, tratamente brutale,
au fost împuşcaţi şi arşi în crematorii,
în Maidaneck, în Sobibor, în Treblinka.
Ruşii au găsit câteva sute de supravieţuitori, marcaţi pe viaţă.
Au interceptat şi trenurile pline de deportaţi.
Naziştii continuau să dea prioritate acestor trenuri ale morţii,
chiar şi în faţa convoaielor cu muniţii.
Ele călătoresc spre cele circa 100 de lagăre de concentrare
care încă funcţionează la începutul lui 1945.
Milioane de evrei, activişti politici, opozanţi, creştini,
homosexuali, ţigani au fost deportaţi în aceste lagăre.
Cinci milioane dintre ei au murit de foame, abuzuri şi epuizare.
Ca sclavii din tunelul Dora,
fabrica subterană unde naziştii asamblează o altă armă secretă: V2.
Prima rachetă balistică, cu un focos de o tonă de explozibil
şi o rază de acţiune de 300 km.
De pe coasta germană, 1.500 sunt lansate spre Londra şi 2.000 spre Belgia,
mărind distrugerile şi numărul victimelor.
Marea teamă a Aliaţilor e că într-o zi ar putea avea încărcătură nucleară.
Distinsul savant Einstein, însuşi l-a avertizat pe Roosevelt
despre necesitatea de a fi cu un pas înaintea germanilor.
Cu fonduri uriaşe, o echipă de savanţi a început lucrul în secret
la prima bombă atomică.
O bombă care foloseşte un metal, uraniul, care poate diviza atomul.
Se aşteaptă să aibă puterea a 20.000 tone de TNT,
de 2.000 de ori mai puternică decât bombele folosite până atunci,
la care se adaugă emisii radioactive letale.
Ţinta aleasă a fost Berlinul.
Dar această primă bombă atomică nu va fi terminată la timp pentru Germania.
Mai există vreo fabrică în Germania ce ar putea produce această armă ?
Chiar şi combustibilul sintetic devine insuficient.
Covorul de bombardamente, efectuate zi şi noapte de Aliaţi,
continuă să devasteze oraşele germane.
Bombardierele aliate vor distruge Dresda,
un important centru de comunicaţii pentru armata germană pe frontul de est
şi un mare oraş industrial din Reich.
Până acum, a rămas neatins.
Dresda, cunoscut ca "Florenţa de pe Elba",
a fost unul dintre cele mai frumoase oraşe medievale din Europa.
Bombele cu fosfor creează un taifun de flăcări,
în care aproximativ 25.000 de oameni ard de vii.
Oraşul continuă să ardă şapte zile.
Churchill a spus:
Le vom da germanilor să guste şi să înghită
o doză tăioasă din nenorocirile la care au supus omenirea.
Oraşele lor sunt distruse, iar acum Goebbels şi naziştii
vor să-i trimită la moarte pe toţi germanii între 16 şi 60 de ani,
prin programul "Volkssturm", miliţia poporului.
Ei strigă:
Promit să lupt curajos pentru patria mea.
Jur să mor pentru Adolf Hitler.
Hitler spune:
Germania nu trebuie să aibă slăbiciuni.
Generalii săi, cei rămaşi după curăţenia determinată de tentativa de asasinat,
nu mai îndrăznesc să se opună Führerului.
S-au supus ordinului său, care părea absurd, de a lansa un atac în vest,
în Ardenne, în cursul iernii.
Ei ar fi preferat să depună toate eforturile împotriva ruşilor.
Hitler spera să recucerească portul Antwerpen,
pentru a opri descărcarea echipamentelor Aliaţilor,
care le-ar permite să ajungă în Germania.
Dar ofensiva germană din Ardenne a eşuat
datorită efortului extraordinar al paraşutiştilor SUA din Bastogne,
intervenţiei tancurilor generalului Patton
şi puterii copleşitoare a forţelor aeriene aliate.
Cât despre ruşi, în est, ei trec graniţa germană.
Milioane de germani fug panicaţi din calea trupelor ruseşti.
Mai ales femeile germane, care se tem de violurile în masă comise.
Nu există dezacorduri între Aliaţii vestici şi ruşi.
Mai mult, în mintea lui Churchill, problema cu Germania e practic încheiată.
Acum se gândeşte cum să împartă zonele ocupate.
El şi Roosevelt se întâlnesc în Crimeea, la o conferinţă importantă cu Stalin.
Preocupat de pierderile tot mai mari suferite în Pacific,
Roosevelt a venit să-l determine pe Stalin să se alăture războiului împotriva Japoniei.
Stalin l-a făcut pe Roosevelt să vină tocmai în Crimeea,
ceea ce dăunează sănătăţii şubrede a preşedintelui.
Este tras şi vlăguit, abia mai are puterea de a întinde mâna.
Roosevelt fumează ţigară după ţigară.
Este foarte bolnav. Va muri câteva săptămâni mai târziu.
Prioritatea sa principală e Japonia.
În acelaşi timp, nu are puterea de a i se opune lui Stalin,
care eliberează, dar şi ocupă statele baltice: România, Bulgaria, Ungaria,
Polonia, Silezia şi Prusia.
Şi nu poate fi nicicum dat la o parte.
Singurul care încearcă să negocieze e Churchill.
În final, Stalin îi promite alegeri libere în Polonia,
o promisiune neîndeplinită, şi cedează Grecia,
lucru care va duce la un război civil.
Partizanii comunişti greci se vor revolta,
iar Stalin va lăsa să fie masacraţi.
Unul din scopurile acestei conferinţe este fondarea Organizaţiei Naţiunilor Unite,
convocate la scurt timp în San Francisco.
Misiunea ONU va fi să găsească soluţii pacifiste pentru toate disputele
şi protejarea drepturilor omului.
Această poză anunţă începutul Războiului Rece.
Războiul din Pacific continuă.
Puşcaşii marini înalţă steagul american pe muntele Suribachi,
vulcanul care domină insula Iwo Jima.
Bătălia a luat vieţile a 7.000 de americani şi 20.000 de japonezi.
Acum, bombardierele Boeing B29 Superfortress
care decolează din Iwo Jima sau din alte insule din Pacific,
pot ajunge în Japonia.
Oamenii au inventat ceva mai rău decât fosforul folosit în Dresda:
napalmul, benzină amestecată cu substanţe inflamabile.
1.700 de tone, aruncate deasupra unor căsuţe din lemn şi hârtie.
Japonezii sunt victimele conducătorilor lor fanatici,
care i-au băgat în acest infern, vrând să continue războiul,
în ciuda celor 80.000 de victime şi 1 milion fără case,
consecinţe ale acestui raid aerian asupra oraşului Tokio.
În urmă cu şapte ani, Hitler se afla la cabana sa din Alpii bavarezi,
alături de câinele său Blondi, pe care se părea că-l iubeşte mai mult decât pe oameni.
El prezicea:
Următorul război nu se va sfârşi ca Primul Război Mondial.
Nu va exista un 11 noiembrie. Va fi ori victorie, ori anihilare.
Poate că acest sentiment de "totul sau nimic"
l-a împiedicat să se însoare cu amanta sa, Eva Braun.
Spunea:
Sunt deja căsătorit cu Germania.
Germania lui e în pragul colapsului.
Forţele sovietice au înconjurat Berlinul.
Dar Hitler refuză să admită înfrângerea şi spune:
Va fi opusul bătăliei de la Stalingrad.
Dar soldaţii săi rămaşi, copleşiţi de rachetele ruseşti,
se predau unul după altul.
Sub ruinele cancelariei sale, în buncărul subteran,
Hitler tună şi fulgeră, manevrându-şi armatele imaginare.
Ultimii săi adepţi profită de o oprire a focului
pentru a ieşi şi a-i sărbători aniversarea, pe 20 aprilie.
Hitler are 56 de ani.
Consolează aceşti membri din Tineretul Hitlerist,
ai căror părinţi tocmai au fost ucişi în bombardamentele din Dresda.
Pe măsură ce americanii avansează spre vest, capturează mii de tineri hitlerişti,
trimişi pe front pentru a-i înlocui pe soldaţii omorâţi.
Americanilor nu le vine să creadă.
Aceşti băieţi-soldaţi nu se tem de nimic.
Ani de zile li s-a spălat creierul,
ura şi rasismul le-au fost îndoctrinate.
Bărbaţi din Volkssturm, capturaţi şi ei,
nu au vorbe de consolare pentru ei.
Americanii se întâlnesc cu ruşii pe Elba, în apropierea podului Torgau.
Estul întâlneşte Vestul. Ultimul act al Alianţei.
Atmosfera e prietenoasă... în faţa camerelor.
Portretul lui Stalin e expus superb,
dar cel al lui Roosevelt e pus în doliu.
A murit pe 12 aprilie.
Un renumit general american, George S Patton e furios.
El crede că americanii ar fi trebuit să intre în Berlin înaintea ruşilor.
Patton, omul cu pistolul la brâu,
care şi-a condus tancurile prin Africa, prin Normandia, prin Ardenne.
Îi spune lui Eisenhower:
Armata a 9-a e la 95 km de Berlin.
A nu avansa e o eroare istorică, ale cărei urmări vor fi foarte grave.
Eisenhower tace.
Tot ce contează pentru el e doar eliminarea lui Hitler şi a naziştilor.
Cu câteva zile mai devreme, Patton îl chemase urgent,
vrând să vadă ororile lagărului de concentrare de la Buchenwald.
Eisenhower i-a adus cu camioanele pe locuitorii unui oraş din apropiere, Weimar,
ca să nu mai poată spune că nu au ştiut,
pentru a le demonstra că asemenea lucruri au existat,
pentru a putea mărturisi mai departe, în Germania.
Să spună că au văzut tatuajele adunate de la cadavrele deportaţilor,
abajururile făcute din piele de om,
prespapierurile cu capete micşorate.
Apoi, conform înţelegerii de la Ialta,
Eisenhower şi-a retras trupele din Buchenwald, situat în zona sovietică.
Stalin a readus imediat lagărul în funcţiune.
Va face parte din sistemul de închisori
unde cei suspectaţi de ostilitate faţă de regim vor fi întemniţaţi.
În Berlin, ruşii sunt la 300 m de buncărul Führerului.
Hitler îşi ucide câinele, Blondi, după ce se însoară cu Eva Braun.
Ea înghite o capsulă cu cianură.
Hitler se împuşcă în cap.
Înainte de asta, Magda Goebbels şi-a otrăvit cei şase copii.
În ultima ei scrisoare a scris:
Să murim împreună cu Führerul
e o binecuvântare la care nu am sperat vreodată.
Sovieticii îşi înalţă steagul roşu deasupra Reichstagului.
Principalii lideri nazişti vor fi capturaţi.
Ca Göring, unul dintre cei mai diabolici complici ai lui Hitler.
În Italia, Mussolini e executat de către partizani,
iar corpul său e linşat de mulţime.
Peste tot în Europa se dezlănţuie un val de răzbunare
împotriva celor care, într-un fel sau altul, au colaborat cu diavolii.
În Berlin, Ana Pavlovna dirijează traficul în faţa porţii Brandenburg.
Pentru înfrângerea Germaniei naziste, Rusia a plătit un preţ foarte mare:
20 milioane de civili şi soldaţi au fost ucişi,
aproape 15% din populaţia Uniunii Sovietice.
Generalul sovietic Georgi Zhukov se filmează în ruinele cancelariei Reichului,
simbolul iluziilor de grandoare ale lui Hitler.
Şi în cele din urmă în biroul lui Hitler,
cu celebrul glob parodiat de Charlie Chaplin în filmul "Dictatorul".
Hitler a ordonat SSului să-i ardă trupul.
Sovieticii vor arunca oasele, pentru a evita vreun cult al eroului.
Comandantul Wehrmachtului, mareşalul Keitel
semnează predarea necondiţionată a Germaniei naziste,
în faţa generalului Zhukov, duşmanul lui de moarte, şi în faţa ofiţerilor aliaţi:
mareşalul britanic Tedder, generalul american Spaatz
şi generalul francez de Lattre de Tassigny.
Ulterior, Keitel va fi judecat în procesele internaţionale de la Nürnberg.
Va fi spânzurat, la fel ca mulţi alţi criminali de război.
Pentru a-i opri pe nazişti, Germania a trebuit anihilată.
Va fi necesar acelaşi lucru pentru a anihila Japonia ?
În Pacific, piloţii sinucigaşi, numiţi de japonezi "kamikaze",
îşi prăbuşesc avioanele în flota americană.
Profitând de putere, şefii militari de la Tokio sacrifică
ce a mai rămas din tineretul ţării şi din aviaţie,
pentru a-i împiedica pe americani să debarce în Japonia.
În final, Statele Unite decid să nu invadeze Japonia,
considerând că măsura ar costa ţara un milion de vieţi.
În schimb, detonează infernul atomic.
Primele două bombe nucleare detonate vreodată,
omoară într-o secundă peste 100.000 de oameni
şi îi permit împăratului Hirohito să semneze pacea,
fără să piardă din respect.
Bomba atomică trebuia lansată înainte ca aceşti soldaţi şi ofiţeri japonezi
să fie de acord să facă acest gest,
care se opune total codului lor de onoare, Bushido.
Câţiva soldaţi japonezi se refugiază în junglă.
Unii nici măcar nu află de înfrângerea ţării lor.
Ultimii astfel de soldaţi vor ieşi din ascunzătoare şi se vor preda în 1975.
În Golful Tokio, la bordul USS Missouri,
reprezentanţii naţiunilor aliate din China, Marea Britanie,
Rusia şi Franţa sunt emoţionaţi.
Au privilegiul de a asista la predarea japonezilor,
care marchează sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial.
Generalul McArthur îi reprezintă pe învingători.
Ministrul japonez de externe, cel cu joben,
şchiopătând, pierzându-şi un picior într-un atac cu bombă în China,
va semna din partea împăratului, cu care s-a întâlnit în ziua precedentă.
I-a spus:
Trebuie să facem din această zi de doliu, prima zi a naşterii unei noi Japonii.
În felul acesta, putem merge la ceremonie cu capul sus.
McArthur conclude cu aceste cuvinte istorice:
E speranţa mea şi a omenirii că din această ocazie solemnă
va răsări o lume mai bună, din sângele şi masacrele trecutului.
Acest război a luat vieţile a 50 de milioane de oameni,
majoritatea civili nevinovaţi, într-o izbucnire de violenţă pură.
Mii de victime au suferit mulţi ani după aceea
din cauza efectelor îngrozitoare ale radiaţiilor nucleare.
Sau din cauza pierderii tragice a părinţilor sau a copiilor,
exterminaţi în lagărele naziste.
Acest serial e dedicat victimelor tuturor formelor de totalitarism.
Să le fim recunoscători cameramanilor, eroii neînarmaţi,
care au înregistrat aceste lupte pentru posteritate.
Şi tuturor celor care au filmat războiul,
surprinzând scene atroce, dar şi familiare.
Ne-au făcut cunoştinţă cu Rose, care în ultima zi a Apocalipsei
a scris "SFÂRŞIT"...
...pe o bombă.
Traducerea: mdfk